Salut, mă numesc Chris Morgan.
Aceasta e partea a treia și ultima
din "Urșii ultimei frontiere",
o aventură palpitantă prin Alaska.
Sunt un ecologist care studiază urșii,
și împreună cu cameramanul Joe Pontecorvo,
am pornit într-o călătorie pentru a înțelege urșii din Alaska.
Va fi dificil acolo unde mergem,
dincolo de Cercul Polar Arctic,
spre cel mai nordic punct din Statele Unite.
Urșii au trecut exact pe această potecă.
Testează starea gheții ca să vadă
dacă este suficient de tare și încă nu este.
Ursule!
Își ține nasul în vânt și-mi poate simți mirosul.
Vine încoace destul de hotărât.
Cred că mai bine urc în barcă.
Incredibil! Îmi bate inima cu putere după această experiență.
Aceștia sunt urșii ultimei frontiere.
Așa că puneți-vă hanoracul și urmați-ne în Arctica,
sfârșitul călătoriei noastre.
URȘII ULTIMEI FRONTIERE
În toate culturile,
urșii au lăsat o impresie puternică asupra nostră.
Simbol al înțelepciunii, forței și istețimii.
Și totuși în ciuda prezenței lor impunătoare,
șase din cele opt specii de urs sunt amenințate cu dispariția.
Alaska este unul din ultimele bastioane ale urșilor.
Toate cele trei specii de urs din America de Nord
se găsesc aici -
ursul brun...
ursul negru...
și ursul polar.
Mă numesc Chris Morgan.
Mi-am dedicat jumătate din viață
studierii și conservării urșilor.
Acum pornesc într-o călătorie de 4.800 km
în inima lumii urșilor.
Împreună cu mine este prietenul meu, cameramanul Joe Pontecorvo.
Nu-ți dai seama că este frig,
până nu-ți observi echipamentul
și apoi vezi chiciură peste tot.
Împreună vrem să separăm mitul
de realitate și să înțelegem
această creatură complexă...
Îi vezi privirea?
Asta ne pune la punct, nu-i așa?
...pentru a înțelege mai bine personalitatea lor.
Teoriile noastre, s-au spulberat!
Să vedem la fața locului cum trăiesc astăzi...
și ce le rezervă viitorul,
urșilor ultimei frontiere.
HOINARII ARCTICII
Călătoria mea m-a purtat prin țara urșilor bruni
și a celor negri.
Dintr-o zonă aproape neatinsă de oameni...
până în cel mai urban mediu din Alaska.
Acum, la capătul cel mai nordic al continentului american,
este pe cale să înceapă o nouă aventură.
Las în urmă metalul rece și oțelul de la Prudhoe...
și mă îndrept spre ținutul ursului polar.
Avionul mă lasă
pe o fâșie lungă de 7 km, bătută de vânt,
cunoscută sub numele de Insula Barter,
la capătul Mării Beaufort.
Doar câțiva locuitori, sub 300, majoritatea eschimoși inuiți,
numesc această insulă îndepărtată, casă.
Dar nu sunt singuri.
Împart acest țărm pustiu
cu un alt mare vânător -
ursul polar.
În timp ce ceilalți urși au intrat la iernat,
urșii polari simt schimbarea de sezon
și sunt nerăbdători să înceapă înghețul.
Urșii polari sunt creaturi care iubesc gheața.
De la o vârstă fragedă sunt obișnuiți cu ea,
cercetează orice nouă formație de pe apă.
Ce mă fascinează la urșii polari
este felul deosebit în care sunt adaptați vieții pe gheață.
Pare că un urs a trecut pe această potecă
și gheața s-a rupt aici.
Laba lui practic a spart gheața.
De fapt, gheața abia a început să se formeze.
Așa că ei testeză permanent starea gheții
ca să-și dea seama dacă este suficient de puternică să pășească pe ea.
Evident, deocamdată nu este.
Ca adulți depind de gheață ca să vâneze.
Spre deosebire de urșii bruni,
urșii polari sunt carnivori înalt specializați
și vânează, aproape exclusiv, un anumit animal -
focile.
Focile inelate sunt agitate,
sunt expuse pe întinderea largă.
Fără gheață suficient de fermă,
acest urs nu are șanse să vâneze foca.
E sfârșitul lui octombrie
și oceanul trebuia să fi înghețat deja.
Dar anul acesta, iarna a venit mai târziu.
Doar o parte a lagunei e acopeită cu gheață,
dar oceanul va fi învins.
Deocamdată, urșii sunt blocați pe uscat,
și nu pot vâna.
Localnicii numesc această zonă tabăra urșilor polari.
Este un fel de creșă,
un rai pentru mame și pui.
În această perioadă a anului când alți urși polari
așteaptă formarea gheții,
femelele gestante așteaptă suficientă zăpadă
ca să-și facă un culcuș.
Practic, întreaga zonă,
este foarte importantă pentru femele.
Când sunt gestante vor naște
în acest habitat de-a lungul țărmului,
în apropierea Refugiului Național al Sălbăticiunilor.
Foarte multe femele se întorc în această zonă
să-și crească puii.
Par a avea acaestă reputație,
unde se joacă puii, se joacă și femelele,
și un pui se joacă cu alt pui -
este un scenariu foarte interesant.
Ursul ăsta vine direct spre noi.
Suntem aici de câteva minute
și am reușit să atragem atenția.
Sunt pe direcția vântului și adulmecă deja,
și-mi poate simți mirosul.
Vine spre noi.
Cred că destul de repede
trebuie să ne retragem.
Sunt urșii cei mai feroce.
Au viteză mai mare decât urșii grizzly.
Pot alerga cu 56 km/oră...
așa că mai bine mă sui în barcă.
Da, vine spre noi destul de hotărât.
Trebuie să ne retragem. Vrei să urci, Joe?
Da, se pare că este destul de agitat.
Ne simte mirosul dar nu poate ajunge la noi.
Nu-și poate da seama dacă suntem hrană sau nu.
Este vorba despre cum trăiesc.
Sunt niște prădători curioși.
Totul la ei depinde de supraviețuirea în frig
și vânarea focilor.
Trebuie să fii un specialist ca să supraviețuiești în Arctica.
Un adevăr valabil atât pentru urși
cât și pentru eschimoșii inuiți.
De secole cei doi vânează în Arctica
și-și duc traiul pe seama oceanului,
legați de animalele pe care le vânează.
De două ori pe an, primăvara și toamna,
eschimoșii inuiți vânează balene de Groenlanda.
Resturile sunt lăsate în acest loc.
Este șapte dimineața.
Suntem în afara orașului.
Aici e un loc bun să așteptăm urșii,
pentru că se pare că urșilor le place să iasă
la adăpostul întunericului, dar uneori trebuie
să aștepți destul de mult.
Asta facem noi acum.
Să vedem dacă vine cineva. Să ținem pumnii strânși.
Acest urs este destul de aproape.
Carnea de balenă, foarte grasă,
ajută urșii să treacă această perioadă grea,
mai ales când e puțină mâncare.
Tendința de încălzire continuă,
și concurența pentru mica grămadă de hrană
poate fi feroce.
Specia lor e deja amenințată,
așa că urșii polari vor avea de înfruntat vremuri grele.
În zăpada depusă azi noapte se văd urmele proaspete
ale unei vulpi polare.
În laguna înghețată e multă activitate.
Urșii se folosesc de această nouă platformă ca să exerseze
mersul lor sprințar.
Gheața marină spre deosebire de cea proaspătă este flexibilă,
așa că urșii trebuie să exerseze mult.
Fanoanele balenei folosite la filtrarea apei
sunt o jucărie perfectă pentru acești pui.
Joaca însă atrage atenția.
Imediat mama revendică fanonul
ca să roadă și ultimele resturi de pe el.
Grămada de oase a fost epuizată,
așa că mama sapă frenetic după resturile din zăpadă.
Dar atrage atenția altei familii.
Tensiunea crește
în timp ce urșii dezgroapă orice rest al balenei,
golind oasele de carne.
O astfel de bucată cere să fie apărată.
Ursoaica
nu va ceda ușor hrana.
Tânărul urs va trebui să găsească altceva.
Din fericire pentru el, vremea se înrăutățește
Temparatura a scăzut la -20°C.
Gheața începe să acopere apa.
Iar vânturile bat peste micuța insulă.
Orașul intră în amorțire
pe măsură ce furtuna se întețește.
Gheața care a început să se formeze
va acoperi oceanul în câteva zile.
În sfârșit iarna și-a intrat în drepturi.
Orașul profită de ultimele zile însorite,
și își ia la revedere de la urșii
care se pornesc la vânătoare.
Soarele va dispărea la orizont
și va mai apărea abia peste două luni.
De acum înainte lumea e în întuneric.
Departe, pe gheața solidă, urșii vânează foci.
Își pândesc prada
în întunericul ca de smoală al iernii.
Aproape de sfârșitul lui ianuarie, Soarele reapare.
Este vremea tranziției,
și în fiecare zi este tot mai multă lumină.
În mai, în mijlocul primăverii, soarele e pe cer 24 de ore pe zi.
Iar noi ne putem aventura pe gheață.
Am înaintat cam 12 km pe gheața relativ subțire,
în căutarea urșilor polari.
Dar nu sunt singur.
Dale Brower a crescut aici.
Poate vom ajunge într-o zonă mai înaltă să aruncăm o privire.
A crescut într-o lume care penru noi e complet străină.
Sunt proaspete pentru că
au apărut peste urmele lăste de săniile noastre de acum cinci ore.
Poate chiar patru ore,
și atunci sigur nu au fost aici.
Poate a auzit săniile cu motor
și s-a retras în această zonă,
și probabil a stat ascuns.
În acest ținut alb, uniform,
ursul este în avantaj.
Dacă sunt în depărtare
sau în spatele gheții, rămân ascunși.
Chiar un animal așa de mare ca un urs polar.
Se schimbă vremea?
Da, este așa zisul cer de apă.
Este apa din larg
care se reflectă pe cer.
Dacă te îndrepți spre acei nori,
dai de apă neînghețată?
Da, apă neînghețată.
Sunt șanse mari
ca acolo să se afle ursul pe care-l urmărim noi.
A fost o căutare epuizantă.
Și încă nu am dat de urs.
De ce verifici în ce direcție bate vântul?
Pentru că trebuie să înaintăm din direcția opusă.
Nu vrem să avem vântul în față.
Corect. Cred că este un lucru important
când bate cu 60-80 km/oră.
Simt deja mirosul ceaiului care fierbe.
Tabăra noastră e mică dar funcțională.
Constat că aproape tot ce face Dale
este legat de supraviețuirea noastră.
Până și pieile de caribu
asigură o izolație perfectă împotriva frigului.
Vezi cum se potrivesc
ca într-un puzzle?
Aha, da!
Ce e asta?
Este haina mea de urs polar.
Este cea mai bună blană
care te apără de vânt.
Da. Te apără de vânt.
În plus nu îngheață.
Deci nu adună zăpadă și altele.
Interesant.
Rămâne destul de curată.
Chiar dacă te murdărești o arunci în zăpadă
și părul se curăță singur.
La fel cum face un urs polar după ce a ucis ceva,
se freacă pe zăpadă, face baie cu zăpadă
și toată murdăria dispare.
Urșii polari vânează în liniște.
Doar pentru că nu-i vezi
nu înseamnă că nu sunt acolo.
Să vedem ce putem face fără să-mi rup gleznele.
Da.
Un loc perfect de observație.
Ura!
După cum spuneam, un loc perfect de observație.
Ca să căutăm urșii polari.
Aici e tabăra noastră
și e ușor să uiți că se află
exact în mijlocul habitatului ursului polar.
Până departe spre orizont se vede numai gheață.
Vârfuri uriașe dințate și jgheaburi de gheață
cât vezi cu ochii.
Este un ținut ostil, pustiu.
Dacă nu știi să descifrezi gheața nu supraviețuiești.
Urșii polari sunt maeștri în cititul gheții.
Patrulează la marginea unei banchize.
Adulmecă urma vreunei foci.
Dar s-o descoperi în apa liberă este o provocare,
chiar și pentru un urs polar.
Cea mai bună șansă pentru o masă
este să adulmece gaura de respirat a unei foci,
sau culcușul unui pui de focă.
Este o imagine rară, dar Dale a văzut cum vânează urșii polari.
Să zicem că aici a fost o gaură.
Ursul se strecoară așa.
Dacă gaura e aici, ar putea mirosi
și va bloca gaura și apoi va săpa așa
spre locul unde e foca și o va prinde.
Este un comportament instinctual primar
al puilor de urs polar.
Când mamele se odihnesc,
puii exersează continuu
pentru a deveni prădătorul de vârf din Arctica.
Învață să-și urmeze mirosul.
Cercetează tot ce este neobișnuit.
Țopăie pe bucățile de gheață instabile.
Și desigur, salturile pe burtă.
Dar când mama mormăie...
puii știu că a venit momentul să continue cu vânătoarea adevărată.
Urmele ursului polar ne-au condus aici,
o tabără de vânători de balene la marginea unei banchize.
A fost zărit un urs acum o zi,
poate chiar cel pe care-l căutăm noi.
Pentru inuiți, vânarea balenelor este un mijloc de trai străvechi
care se menține aproape neschimbat și în zilele noastre.
Fiind lumină 24 de ore pe zi,
ritmul vieții e dat de balene.
Nu de soare.
Încearcă asta.
Vânarea balenelor este de departe cea mai periculoasă parte
din viața lor.
Acești tineri o fac
la fel ca strămoșii lor.
Au între 20-22 de ani.
Fiecare are rolul lui.
Importanța vânătorii pentru comunitate este vitală.
Când ajungi căpitan
și vânezi prima balenă,
lași totul pe seama echipajului.
În timp înveți
că prada prinsă nu este a ta.
Ca vânător, ești aici
să hrănești orașul și familiile din el.
Nu ești pentru tine.
Devotamentul inuților față de această tradiție a ajutat
ca această zonă de țărm să nu fie invadată de petroliști.
Fără protecția lor,
acest habitat vital s-ar putea să dispară complet.
O balenă în spate. Jetul ei respirator.
Poate că așteptarea noastră a luat sfârșit.
În timp ce balena se apropie tabăra a devenit tăcută.
Când balena iese la suprafață se lansează bărcile.
Este un moment tensionant,
în timp ce oamenii vâslesc spre balenă,
aflată undeva aproape de suprafața apei.
Să arunci un harpon cu mâna, într-o balenă, este foarte periculos.
Balenele de Groenlanda pot cântări 60 de tone.
O lovitură cu coada ei enormă
ar putea sfărâma bărcuța.
Au acest sistem incredibil
cu care încearcă să scoată balena din apă.
Sapă două găuri în gheață
și vor menține blocajul și vor trage încet,
și apoi vor putea scoate balena.
Gata!
Această balenă va hrăni
câteva familii întreg sezonul,
și probabil și ursul polar.
Este un ciclu de viață
rămas neschimbat de mii de ani.
Celelalte balene își vor continua migrația anuală,
urmând banchizele spre est, spre zonele lor de vară,
din Marea Beaufort.
Pentru noi gheața este prea subțire ca să putem continua.
Este sfârșitul lui mai, și gheața se retrage încet.
Drept în jos.
Brusc locul devine periculos, nu-i așa?
În Arctica nu există scurtături.
Trebuie să știi când să renunți.
După cum spune Dale,
dacă nu revii în acest sezon,
nu poți vâna în sezonul următor.
Este o lecție bună.
Chiar și pentru un urs polar.
Să urci pe gheață, tot timpul
este ceva foarte istovitor.
Urșii polari fac asta în fiecare primăvară.
Impactul încălzirii globale
a înrăutățit lucrurile.
Pierderea de gheață este estimată la 11% pe deceniu.
Fragila platformă de vânătoare a urșilor devine tot mai subțire.
Această ursoaică și puiul ei s-au trezit
într-un ocean de gheață topită.
Dacă încălzirea va continua,
astfel de imagini vor deveni ceva obișnuit.
La fel ca alte animale care au făcut pași uriași
în evoluția lor pentru a supraviețui,
lumea se schimbă prea repede
pentru ca urșii polari să țină pasul.
În timp ce soarele arctic erodează încet gheața,
în tundră el ajută la reînnoirea vieții.
Sezonul urșilor grizzly abia a început.
Este momentul s-o luăm spre sud,
spre inima Munților Range.
Valea asta pare numai bună pentru urșii grizzly, da?
Deși nu am în minte caribu,
dacă aș fi urs grizzly aș alege acest loc.
Urmăm potecile
pe care a avut loc migrația din ultimul sezon.
Este plină de urmele caribu.
În sus spre munte, spre creste,
vale după vale.
Sperăm că urmele caribu
ne vor duce spre grizzly arctici.
Este șansa noastră să vedem de aproape
acest prădător ascuns.
Găsirea chiar și a jumătate de milion de caribu,
în această pustietate arctică
cere răbdare și perseverență.
Am ales acest loc pentru că sunt poteci de caribu
peste tot, în vale, de-o parte și alta a cortului.
Încă nu a apărut niciun caribu.
Și niciun urs...
Să sperăm că o dată cu sosirea caribu,
care vor fi foarte numeroși,
vor sosi și urșii.
Este speranța noastră.
Suntem ajutați de cameramanul Daniel Zatz,
care va filma turma din aer,
și să sperăm că și urșii, dacă-i vom găsi.
Pe baza spuselor lui Jim, de la "Pescuit și Vânătoare",
femelele și puii
merg pe această direcție, spre nord.
Tot aici ne așteptăm să vedem și urșii.
Dar nu este sigur?
Da, total imprevizibil.
Niciodată nu știi unde merg caribu.
Caribu sunt hoinarii supremi.
Într-un an, o turmă din vestul Arcticii
va hălădui pe un sfert din Alaska,
o suprafață cât Montana.
Acolo! Acolo! O turmă mare de caribu!
Lângă râu!
Pe partea stângă. Priviți.
Sunt probabil 100-150 de animale.
Eu zbor, tu numeri.
Bine.
Un semn bun. Primii caribu.
Se pare că avem noroc.
Am prins coada unei turme mari.
Ne-am așezat în acest loc.
Vom încerca să stăm foarte liniștiți
și să ne micșorăm siluetele la orizont,
pentru că sunt foarte vigilenți,
urmăresc lupii și urșii.
Aici intră în joc siguranța prin număr.
Dacă mănânci nu ești atent.
Dacă ești atent nu mănânci.
Dacă ești într-un grup însă, le poți face pe amândouă.
Primăvara e sezonul mânjilor.
Mulți din acești nou-născuți au abia câteva zile.
Vițeii de caribu pot alerga la câteva ore de la naștere.
Este o problemă de supraviețuire.
Nou-născuții sunt cei mai vulnerabili în fața prădătorilor.
Trebuie să stea lipiți de mame tot timpul.
Lupii sunt mereu aproape.
Acest lup testează turma.
Caută un semn de slăbiciune.
I se alătură încă un lup.
Împreună taie turma în două.
Dar în curând turma se regrupează,
iar lupii se lasă păgubași.
Turma nu are niciun moment de liniște
până nu se încheie migrația
spre locurile de vară.
Caribu sunt susținuți de zaharurile concentrate
din lichenul arctic.
Această plantă este foarte prețioasă, și mulți biologi cred
că prezența ei în lunile de iarnă
influențează profund numărul de caribu.
Fără caribu,
acest ținut nu ar arăta așa cum arată.
Aerează solul în timp ce merg
și-l fac și mai productiv pentru plante.
Părul caribu
este material de făcut cuiburi pentru păsările migratoare de aici.
Vă imaginați cât fertilizator
produc jumătate de milion de caribu.
Sunt ca niște vase de sânge
care brăzdează acest ținut uriaș.
Priviți.
O mamă cu trei pui.
Sunt pui de primăvară, în primul lor an de viață,
și pasc pe pantele dealurilor.
Grizzly arctici trebuie să profite la maxim de vara scurtă,
inclusiv aceștia care se împerechează,
și care, cumva, au dat unul de altul în această imensitate.
Grizzly trebuie să parcurgă distanțe mari
doar ca să găsească suficientă hrană.
Un grizzly arctic, în tundră,
poate avea o rază de acțiune cât Yellowstone.
După ce ai dat de el...
să ții pasul cu un grizzly este aproape imposibil.
Pentru caribu, călătoria aproape s-a terminat.
Turma a reușit să ajungă la locurile de vară,
locul final al călătoriei.
Caribu sunt însă niște hoinari,
și nu stau prea mult într-un loc.
Turma este în mișcare,
iar grizzly apar rareori,
așa că nu prea mai avem opțiuni.
Un vechi raport despre migrația somonilor ne dă speranță.
Cred că asta e șansa noastră.
Pare un loc bun, nu-i așa?
Atât de departe în interior, înseamnă șanse mai mici.
Chiar dacă găsim somoni în râu,
nimeni dintre cei cu care am vorbit
nu a văzut urși grizzly arctici pescuind.
Caribu mă tachinează.
Dar nu pe ei îi caut.
Urmele de urs sunt prioritatea noastră.
Dacă urșii sunt prin preajmă, trebuie să fim pregătiți.
Am o pușcă doar ca măsură de precauție.
Mă credeți sau nu,
cea mai populară zicală legat de grizzly
este că această plantă le place la nebunie.
Sunt surprins ca bucățica asta a rămas neatinsă.
Dacă priviți acest loc
pare că nu oferă prea multe.
Dar urșii își încropesc o dietă, bucățică cu bucățică.
Au trecut pe aici.
Sunt urme peste tot.
Priviți, urme proaspete de urs grizzly.
Și exact în fața lor, urme de caribu,
asta înseamnă că ambele specii se folosesc de râu ca să ajungă
de la "A" la "B", și uneori dacă ursul are noroc,
va putea prinde un caribu,
mai ales în acest sezon al puilor.
Priviți.
Somonii migrează.
Întrebarea este, unde sunt urșii?
Cred că avem timp să bem o ceașcă de cafea.
După câteva ore de așteptare,
se vede o umbră printre sălcii.
Da, e aici.
Al treilea pui urcă de-a lungul râului.
Da, îl văd.
Traversează pe aici.
Nu vreau să sperii ursul.
Grizzly arctici au o reputație mult mai agresivă
decât urșii brun de pe țărm.
Pare liniștită. Ne-a văzut.
Să dăm peste un urs e destul de bine.
Cât de în urmă este al treilea urs?
Exact în spatele celui de-al doilea.
Al patrulea este între sălcii,
pe partea asta a pârâului.
Brusc suntem înconjurați de patru urși.
Se pare că familia folosește râul ca pe un coridor.
Dar hrana lor e îngropată în tundră.
Planta Hedysarum este o sursă importantă de proteine
pentru urșii grizzly arctici.
Lipsa de interes a urșilor pentru somoni este ciudată.
Acești somoni nu au tot atâta grăsime și calorii
ca cei pe care-i mănâncă urșii de pe țărm.
După ce părăsesc apa sărată și o pornesc în amonte,
nu mai mănâncă.
Își folosesc toată energia
ca să ajungă în zonele de reproducere, acolo unde s-au născut.
Au de parcurs 640 km într-un râu tumultos.
După săptămâni de înot în amonte,
și-au folosit o mare parte din rezervele de grăsime,
iar culoarea roșu-viu
aproape a dispărut din piele.
Masculii se adună și luptă pentru o poziție mai bună, atunci când vor sosi femelele.
După ce curtarea începe,
poate dura ore sau zile.
Familia a revenit.
De data asta au ochit un loc pe râu.
Mama e concentrată la pescuit.
A prins un somon uriaș.
Familia se retrage între sălcii să-și împartă peștele.
Aici în Arctica, o astfel de captură este valoroasă.
Mama revine la malul râului.
Puii vor mânca peștele
în timp ce mama pescuiește în continuare.
Priviți puii.
Sunt aliniați și așteaptă ca mama să prindă ceva.
Se dovedește că ea este un pescar priceput.
Și după cum arată puii, mama i-a hrănit bine
în acești 2,5 ani de viață.
De fapt nici nu arată ca niște pui.
Sunt aproape cât mama de mari.
Puii au urmărit-o cu atenție
și acum în loc să se ospăteze cu ce a prins ea
par interesați să învețe să pescuiască.
Această nouă experiență arată cât de diferiți
sunt acești pui.
Au personalități diferite.
Acesta este încrezător.
Se apropie de linia de demarcație.
Suficient de aproape.
Este suficient de aproape.
Suficient de aproape.
E în regulă acum.
S-a aventurat mai departe decât ceilalți doi
și pare destul de îndrăzneț.
Această îndrăzneală o îngrijorează un pic pe mamă.
Dar tot asta îl ajută să prindă primul pește.
Foarte bine,
minunat, învață, prinde pește.
Când prinde ceva, e doar captura lui.
Își arată deja independența.
Ceilalți doi se comportă mai mult ca niște pui
decât fratele lor.
Unul e jucăuș dar temător
când intră în apă să pescuiască.
Celălalt pui este mult mai precaut,
stă lipit de mamă.
Pentru prima dată o vedem
cum se odihnește pe țărm,
în timp ce puii se hârjonesc în apa de la mal.
Nu cred că știu că asta e ultima vară
pe care o mai petrec cu mama.
Cel puțin puiul mai mic,
începe să fie interesat de somoni.
Mama e în spate și scoate peștii din ascunzători.
Începe vânătoarea, dar lasă puii s-o finalizeze.
Priviți!
Este ceva neobișnuit să vezi că o ursoaică nu e protectivă
și agresivă când pescuiește.
Mie mi se pare că dorește
să-și pregătească puii pentru viața pe cont propriu
când vor trebui să-și găsească hrana.
Suntem și noi aici.
După câteva zile de supraveghere,
curiozitatea față de noi învinge.
Ursoaico, ești o mamă bună!
Ești simpatică.
Uite cum își saltă fundul.
O să ne dăm la o parte din calea ta.
Și... asta e replica ei.
Vom trage învățăminte din asta.
O lecție de reținut
și anume că totul e bine se termine cu bine.
Probabil va trece ceva timp până ce va mai da de oameni,
și când se va întâmpla, vrem să-și aducă aminte
ca de ceva pozitiv.
După câteva mormăieli,
își adună familia ca să plece.
Nu știm cum s-au petrecut lucrurile,
dacă ne-a acceptat sau nu.
Ursoaica s-a dovedit a fi
o femelă înțeleaptă, matură,
grijulie și prudentă.
Va mai trece ceva timp până vom cunoaște
și înțelege urșii,
ca să ne dăm seama care sunt limitele lor.
Să nu uităm că doi urși
sunt la fel de diferiți ca doi oameni.
Acest lucru a devenit evident la capătul acestei călătorii.
Lumea urșilor e uriașă,
dar trebuie să rămână așa pentru a susține acești hoinari.
Resursele prețuite de noi sunt parte
a pământului care susține întreaga viață de aici.
La fel cum sunt câmpiile din Africa,
și Alaska este ultima redută
pentru unele din creaturile sălbatice ale Pământului.
Niciodată nu m-am simțit așa de bine și de viu ca aici.
Acesta poate este sfârșitul călătoriei mele,
dar Alaska cu sălbăticiunile ei
mă va chema mereu înapoi.
Traducerea și adaptarea © Pogăru'